Bare én skapning
har skapt seg et liv-
- i alle jordas habitater.
Den skapningen er mennesket.
Over hele verden klarer vi
å overleve på de villeste stedene.
Langt fra storbyens lys.
Ansikt til ansikt med naturen.
Dette er menneskets planet.
Havet dekker 70 prosent
av planetens overflate.
Her lever tre firedeler av
alt liv på jorda.
Alle skapninger som fins her,
er tilpasset livet i havet.
Alle unntatt én.
Vi er ikke tilpasset livet i havet.
Og vi er på dypt vann i
denne farlige, fremmede verdenen.
Men store muligheter venter dem
som våger å utforske vannet.
Når vi begir oss
dypere ned i havet,-
- hvordan takler vi de enorme
utfordringene vi møter?
Vårt forhold til havet
begynner ved kysten.
Selv her er havet ingen spøk.
Galicia i Nord-Spania har
en av Europas farligste kystlinjer.
Men jo mer ekstreme forhold,
desto større er belønningen-
- hvis man som Javier og Angel
vil ta sjansen.
- Oi!
- Herregud.
Dette blir vanskelig.
- Men...om du dør...
- Du får hoppe først.
Javier og Angel jakter på en
merkelig skapning på steinene...
...nedenfor disse klippene.
De må være raske.
Fangsten kan bare nås ved lavvann.
Se opp! Se opp!
Samle dem inn nå.
Det er langhalser de vil ha tak i.
En delikatesse-
- som kan selges for 200 euro
per kilo. Men det er ikke enkelt.
Hvert år dør cirka fem plukkere.
Få våger å jobbe i dette været,-
- men de som gjør det,
kan ta godt betalt.
Vær forsiktig nå.
Tross bølgene
har Javier fylt posen.
Nå er det Angels tur,
og selv om det blåser mer...
...går han ned uten sikkerhetstau.
Uten tau kan han
hoppe mellom bølgene-
- og nå de laveste klippene,
der de største langhalsene vokser.
Hvis han glir,
kan det koste ham livet.
Tidevannet kommer inn,
men Angel vil hente mer.
På to timer har de
samlet inn langhalser nok-
- til å få cirka 800 euro.
Ikke verst for en dag ved havet.
Man trenger tau
for å fange så store.
Ja, og for å henge seg.
Det er overfloden av føde
som lokker oss til havet.
Litt lengre ut er det
enda større rikdommer.
Kystlinjen utgjør bare
en tidel av verdens hav,-
- men her finner vi
majoriteten av alt liv i havet.
Men når vi kommer lengre fra land,
øker farene.
Benjamin skal bli harpunjeger,
og han vet-
- at kunnskapen kan bli
satt på prøve når som helst.
Vi blir veldig spente-
- før vi drar ut på havet.
Men hvis vi ikke gjør det,
får vi ikke mat.
Han bor på en liten indonesisk øy
som heter Lembata.
Lite avling vokser her, og det er
vanskelig å leve av havet.
Men det er ett dyr de venter på.
Et som kan få lykken til å snu.
- Hval!
Hval, hval, hval!
Hval, hval, hval, hval, hval!
Hele byen setter opp tempoet.
Det haster å komme seg ut på havet.
Benjamin og de andre skal yppe seg
på det største rovdyret som fins.
Med kraften fra hodet eller halen-
- han hvalen drepe oss.
De kjenner til farene,
men så gode sjanser får de sjelden.
Spermasetthvalen.
Opp til 18 meter lange.
Disse mektige vidundrene er sterke-
- og gir seg ikke uten kamp.
Med trebåter og håndlagde våpen
er hvalfangerne dårlig utstyrt,-
- men slik har det vært i 600 år.
De kan bare harpunere hvalen
når den går opp for å puste,-
- så de må være raske.
Benjamins bror gjør seg klar
til å kaste seg mot hvalen.
Dette er det farligste øyeblikket.
Men han bommer.
Nå må en annen overta
før hvalen dykker.
Benjamin har sjansen.
Han tok den!
Men kampen er så vidt i gang.
Mens hvalen prøver å rive seg løs,
harpunerer de den igjen.
De må hindre den fra å dykke
og dra med seg båten ned.
Men det holder ikke.
Livredde for hvalen skynder
mannskapet seg opp av vannet.
En annen båt angriper
og harpunerer hvalen igjen.
Nå drar den på flere båter,
så hvalen begynner å bli sliten.
Med tiden gir den opp kampen,-
- og et siste hugg
gjennom ryggraden gjøres.
Det har vært
en langdryg kamp over åtte timer,-
- men Benjamin har vist
ferdigheter og mot.
Og denne gangen
kommer alle helskinnet hjem.
Hvalens død kan virke trist for
oss, men dette er livlinen deres.
Én hval gir landsbyen mat
i flere måneder.
Denne jakten i liten skala truer
ikke bestanden her.
De tar bare rundt
seks hvaler i året.
Ingenting går til spille.
Kjøttet deles ut.
Benjamin ga hvalen dødsstøtet,
så han får en større andel.
En stund slipper familien
å være uten mat.
Selv om vi lever på land,-
- har vi blitt bemerkelsesverdig
effektive jegere til sjøs.
Vi er tilpasningsdyktige og finner
nye måter å utnytte havet på.
På noen få, spesielle steder,
samarbeider vi med livet i havet.
Fiskerne i Laguna har skapt et av
de merkeligste samarbeidene-
- mellom mennesker
og ville dyr noe sted på jorda.
Edson er tidlig oppe for
å fiske multefisk-
- som svømmer i dette
farvannet i mai hvert år.
Men det er ett problem:
Vannet er så grumsete-
- at fiskerne ikke ser
hvor de skal kaste garnet.
Så de slår seg sammen
med havets mest intelligente dyr.
Men som i alle forhold må man ha
en viss mengde tålmodighet.
Endelig dukker vennene deres opp.
De lokale tumlerne
er kjendiser i Laguna.
Edson og hans venn Alfredo
kan navnet på alle sammen.
Figueirido
kommer til å gi oss mye fisk.
- Og der er Scube.
- Ja, det er Scube.
Utrolig nok driver delfinene
multefisken mot fiskerne-
- og gir signal når de skal kaste
garnene, med tydelige dykkinger.
Fiskerne kan vurdere størrelsen
på stimen og hvor den er på vei-
- ut fra hvor og hvordan de dykker.
Delfinene gjør grovarbeidet.
De driver sammen multefisken.
Fiskerne får fisken i fanget.
Men hva delfinene får ut av det,
er uklart.
De bruker ekkolokalisering
og kan jakte i grumsete vann,-
- men å finne enkelte fisker
i stimen er vanskeligere.
Garnene får fiskene til å spre seg.
Da er det lettere for delfinene
å fange dem.
Når garnene hales inn, blir
fordelene med lagarbeid åpenbare.
Edson og de to andre tviler ikke på
hvor mye delfinene hjelper dem.
Delfinene var fantastiske i dag.
Det er over 13 kg.
Jeg tok 80 multefisk på ett kast.
Hvordan vi enn fanger den, er fisk
livsviktig for vår overlevelse.
Det er den største proteinkilden
for halve jordas befolkning.
Men det er mye mer som knytter oss
til havet enn bare mat.
Jo mer avhengig vi blir av havet,
og jo mer vi har utforsket det,-
- desto større innflytelse
har det fått på livet vårt.
Stillehavet dekker
en tredel av jordkloden.
Øyene midt i havet er så avsides
som livet kan bli for et menneske.
Havet rundt påvirker
nesten alle aspekter av livet-
- på en Stillehavsøy.
Over 3000 km
fra nærmeste kontinent-
- er Hawaii en av
de mest isolerte øyene.
Få steder har havet hatt
så stor betydning for tilværelsen.
Havet er som et hjem for oss.
Vi er så sterkt knyttet til det-
- at vi ser det som vårt opphav.
Vannet er de vi er, vannet er
foreldrene våre og gudene våre.
For Tom "Pohaku" Stone
er ferdighetene i vannet-
- en viktig del av det han legger
i å være hawaier.
Å gli på bølger, som det het, har
polynesierne gjort i årtusener,-
- men da de kom til Hawaii for
1000 år siden, ble det til surfing.
Da vi forsto at vi kunne lage
brett og stå på bølgene,-
- ble det en veldig ritualistisk
komponent i kulturen.
Det var ikke bare idrett, men en
hellig kunstform for Toms forfedre.
Det var viktig i samfunnet og ble
gjort av krigere, konger-
- og dronninger.
Det fins mange historier
om kvinner som surfer.
De var så gode at de faktisk
oppnådde gudestatus.
Vi forguder disse kvinnene.
Surfingen har spredt seg
over hele verden.
For enkelte har jakten på sitt livs
tur blitt en ekstrem besettelse.
9. desember i 2009. Verdens
surfeelite er samlet på Hawaii-
- for å surfe på de største bølgene
som har nådd land på over ti år.
Surfingen er forandret,
men for mange er det en livsstil.
De beste hylles fortsatt
som guder blant verdens surfere.
Med bølger på over 15 meter,
fem etasjer høye,-
- er det en manndomsprøve
i dyktighet og utholdenhet.
Ken Bradshaw er kjent for
å ha surfet på en 26 m høy bølge,-
- men disse uberegnelige bølgene kan
overrumple den mest erfarne.
Fanget i et fjell av hvitt vann-
- kastes Ken rundt som
en tøydukke i en vaskemaskin.
Idet han kommer til overflaten,
kommer en ny kjempebølge.
Etter å ha blitt mørbanket av
seks bølger på rad,-
- slipper Ken til slutt unna
i god behold.
Alle storbølgesurfere
kjenner risikoen,-
- men adrenalinet
og æren er vanedannende.
Slik hawaierne oppdaget,-
- er surfing
det mest spektakulære beviset på-
- vår evne til å erobre bølgene.
Vår makt over havet er imponerende,
men vi kan aldri temme det helt.
Bølgene den 9. desember oppsto-
- på grunn av tropisk
syklonaktivitet i Stillehavet.
Når varmt vann forsterker
lavtrykkene over havet,-
- kan de skape de mest voldsomme
værsystemene på jorda.
Folk må holde seg unna havet
når det stormer som verst,-
- men havet kan komme til dem.
Disse superstormene
med vindstyrker på over 80 m/s-
- er ødeleggende
for menneskets verden.
Det kan ta flere år
å reparere skadene.
Herregud! Hjelp!
De kan være over 1600 km brede.
Orkaner og tyfoner minner oss
om havets utrolige krefter.
Det er ikke rart at kystfolk har
stor respekt for havet.
Men ikke bare for havets krefter,
også for skapningene i havet.
På Papua Nya Guinea-
- er Blais kjent som
en havets trollmann.
Han besitter den mystiske evnen til
å lokke haier fra dypet.
Han er en av
de siste såkalte hailokkerne.
En tradisjonell jaktteknikk
som er gjennomsyret av overtro.
Haien er et veldig hellig dyr
i vår kultur.
Vi synger for haiens ånd-
- og ber den la oss få fange den.
Blais respekterer ritualene,
men han forstår også haiers atferd.
Skramlingen i vannet minner om
lyden av fisk som spiser.
Haier kjenner vibrasjonene på
tre kilometers avstand,-
- men de reagerer ikke alltid.
Ekte hailokkere har tålmodighet-
- til å vente i flere timer.
Ettersom fiskeindustrien
reduserer haibestanden-
- blir ventetiden stadig lengre.
Til slutt dukker
en grå revhai opp fra det blå.
Blais har blidgjort ånden.
Men nå må han fange den,
og haier er uberegnelige.
Det er kattens lek med musen.
Blais prøver å lokke haien nær nok
til å legge løkka rundt halsen.
Men én liten feil, og alt er over.
Endelig napper den.
Langsomt klargjør han løkka.
Blais kan ikke holde haien,-
- men denne flåten av tre
hindrer den fra å dykke.
Så, som om den er forhekset,
stopper haien plutselig.
Flåten utnytter et merkelig fenomen
innen haibiologien.
Den blir så utmattet at den havner
i såkalt tonisk ubevegelighet.
Blais nærmer seg forsiktig.
Haien lever fortsatt,
og et bitt kan gi alvorlige skader.
Før ville Blais drept haien
for å få mat.
Men i dag slipper han den fri.
Blais vil holde
hailokker-kulturen ved like.
Da må haiene få leve.
Antall haier minsker drastisk.
Jeg er bekymret for
kommende generasjoner.
Uten haier
kommer vår livsstil til å dø ut.
Det er ikke bare tradisjoner
som er truet.
Mangelen på fisk tvinger mennesket
til å dykke dypere og dypere-
- for å få tilstrekkelig fangst.
Så dypt at de nærmer seg grensen
for hva mennesket klarer.
Velkommen
til pa-aling-dykkernes verden.
Kanskje
den farligste fiskemetoden av alle.
80 menn, hvorav mange tenåringer,
skal dyppe ned til 40 meter.
Luften pumpes gjennom provisoriske
slanger av en enkel kompressor.
Joseph er en av de yngste,
men han vet hva risikoen er.
Kompressordykking er veldig farlig.
Han har allerede bevitnet
hvor livsfarlig jobben kan være.
En nær kollega døde.
Vi prøvde å gjenopplive ham,
men det gikk ikke.
Han sa at han skulle hvile,
men han tok farvel.
Havene rundt Filippinene var
en gang rike på liv,-
- men de er så overfisket
at man må fiske veldig dypt.
Dykkerne tar garnene med
40 meter ned til havbunnen,-
- men lufttilførselen
kan når som helst bli brutt.
Om bord krever kompressoren og de
slitte slangene konstant tilsyn
Som et sykelig hjerte
med tette årer:
Hvis omløpet slutter å fungere
i denne dybden-
- betyr det en nesten sikker død.
Joseph og teamet vikler ut garnene
og fester dem til steiner.
Joseph vet at jo lengre
han er her nede,-
- desto farligere blir det.
Når nitrogen løses opp i kroppen,
kan han rammes av dykkersyke,-
- "the bends".
Garnet holdes oppe av plastdunker
fylt med luft.
Det danner en stor,
hul felle under.
Nå legger man ut skremselslina.
Båtene drar den 1000 meter lange
lina i en sirkel rundt garnet,-
- og dykkerne posisjonerer seg
langs den.
Joseph begynner å stenge fellen
ved å svømme mot garnet.
Remsene og de stigende boblene
skremmer fisken, og de flykter.
Mens dykkernes line trekker seg
sammen, svømmer fisken i garnet.
Oppsamlingen er så effektiv at
de kan ta 50 % av fisken på et rev.
Garnet er lukket, og Joseph
må gjøre noe enda farligere:
Svømme inn i garnet og
drive fangsten til den ene enden.
Hvis man mister lufttilførselen
eller sitter fast i garnet,-
- kommer man definitivt til
å dø der.
På dekk blir floken av
slanger bare verre.
Når fangsten er samlet,
løsner man garnet fra steinene.
Nå kommer det farligste av alt:
Å styre garnet opp mot overflaten.
Altfor ofte stiger dykkerne
for fort, og da får de dykkersyke.
Når fangsten hales om bord,
får man se hvor stor den er.
Like under ett tonn er ikke verst,-
- men det er langt fra så mye
som de fikk for noen år siden.
Det er ikke det eneste problemet.
Noen av dem har dykkersyke.
En dykker har dykket igjen
for å lindre symptomene.
En annen masseres for å bli kvitt
vonde bobler i ryggraden.
Hver dag tar pa-aling-dykkerne
større sjanser for mindre fangst.
Det fins kanskje andre jobber.
Jobber der man er trygg.
Jobber som ikke skader kroppen.
Joseph har sine drømmer,-
- men han må dykke to ganger til
bare for å få endene til å møtes.
Vi har blitt så vellykkede til sjøs
at om 50 år-
- kan nesten all fisken være borte.
Og det blir kanskje ikke
den eneste forandringen.
Over hele verden stiger havet.
Snart kan planeten vår være enda
mer dominert av havet,-
- og vår evne til å overleve her
kan presses til grensen.
Enkelte har allerede tilpasset seg
livet i en vannverden.
I korallhavene mellom Borneo,
Sulawesi og Filippinene,-
- fins det folk som lever nærmere
havet enn noen annen kultur.
Bajau laut-folket
bygger livet sitt midt i havet,-
- ofte flere kilometer fra land.
Havet påvirker alle aspekter i
tilværelsen deres.
De måler tiden etter tidevannet
istedenfor i minutter og timer.
Enkelte har
et enda dypere forhold til havet.
Bajau-folket
som lever på husbåter,-
- har nesten kuttet
alle bånd til landjorda.
Nohara setter
sjelden sin fot på land.
Jeg ble født på en båt.
Jeg har levd på havet hele livet.
Jeg liker å bo på båt,
for vi kan dra hvor vi vil.
Vi kan dra for å lete etter mat-
- eller for å unngå problemer.
Noharas familie drar bare i land-
- for å bytte til seg ris og
drivstoff eller reparere båtene.
Men som mange bajau
blir Nohara landsyk-
- og foretrekker å bli om bord.
De har ingen nasjonalitet, ingen
fast adresse og nesten ikke penger.
Havet gir dem alt de trenger.
De spiser mange typer fisk
og skalldyr.
Barna hennes venner seg til havet
fra ung alder.
Noen bajau-barn
er så mye i vannet-
- at øynene deres lærer seg
å fokusere bedre under vann.
Men et familiemedlem har tilpasset
seg på en merkeligere måte.
Sulbin er undervannsjeger
og levende bevis på hvor langt-
- vi kan presse kroppen vår til
et liv i havet.
Når jeg dykker,
føler jeg meg rolig.
Jeg føler meg like hjemme
under vann-
- som jeg gjør på overflaten.
Sulbins jakt på mat fører ham på
en utrolig reise under bølgene.
Evnene hans er til
å miste pusten av.
Han forbereder seg ved å gå inn
i en transeliknende tilstand.
Før jeg dykker, konsentrerer jeg
meg om pustingen.
Jeg dykker ikke
før jeg er helt avslappet.
Sulbin skal presse kroppen
mer enn man skulle tro er mulig.
Hvis du vil bli med ham,
så hold pusten så lenge du kan.
Han trekker pusten én siste gang.
Fokusert og rolig svømmer Sulbin
20 meter ned til havbunnen.
Pulsen senkes til
rundt 30 slag i minuttet.
Trykket på denne dybden
presser luften i lungene-
- til en tredel av
det vanlige volumet.
Hans negative flyteevne gjør-
- at han kan gå på bunnen
som om han jaktet på land.
Karbondioksidet i blodet gjør
at trangen til å puste blir sterk,-
- men Sulbin må
konsentrere seg om jakten.
Etter ett minutt og 45 sekunder får
Sulbin øye på en fisk.
Sulbin kan dykke dypere
og bli nede i fem minutter.
Man vil ikke vise seg fram.
Han har fått det han var ute etter.
2,5 minutter med jakt, under trykk,
på ett åndedrag.
Tanken om mennesket
som havpattedyr-
- er kanskje ikke så søkt likevel.
Gjennom tilpasning har vi tøyd
grensene for overlevelse i havet.
Når vi har dratt dypere
ned i havet,-
- har det hatt stor innvirkning
på livet vårt.
Vi fortsetter å forandre det
største miljøet på planeten,-
- men det gjenstår å se hvordan
vi tilpasser oss i framtida.
Det mest krevende i havepisoden
av "Human Planet",-
- var filmingen under vann.
Kamerafolkene var godt forberedt
på å filme filippinske fiskere.
Men de var ikke forberedt
på farene de bevitnet-
- og vennskapsbåndene de knyttet.
I Liminangcong bor
de 80 fiskerne teamet skal følge.
Dette er Simon og Roger.
De skal være under vann.
De skal dykke sammen med dere.
De skal ta med kameraer under vann.
To fiskebåter stappes fulle
med 80 dykkere og proviant-
- til to uker på havet.
Simon og Roger prøver å henge med.
Alt utstyret deres tar tid å få på.
De har sluppet linene
uten å si fra.
Så vi må komme oss i vannet.
Å filme under vann er risikabelt,-
- men ingenting sammenlignet med
sjansene kompressordykkerne tar.
Kompressordykking er
et farlig levebrød.
Luft pumpes gjennom tynne
plastslanger ned til dykkerne.
64 år gamle Joning
er en av veteranene på båten-
- og kjenner
kompressordykkingens realiteter.
Jeg har vært kompressordykker
i 30 år.
Jeg begynte å jobbe på sjøen
da jeg var femten.
De fleste dykkerne er unge
og spreke. Det må de være.
Det er hardt arbeid, og mennene
er helt avhengige av kompressoren-
- for å få puste.
Hvis man er på bunnen
med kompressor-
- og motoren er svak,
får man ikke så mye luft.
Da får man vondt i brystet.
De pumper ned luft til 25 m dyp
med hageslanger.
Det er galskap.
Den største faren for fiskerne
er trykkfallsyke,-
- og kalt dykkersyke.
Det kan oppstå når dykkere
har vært dypt nede lenge-
- og stiger for raskt
til overflaten.
Nitrogen tas opp i kroppen,
og når dykkerne stiger,-
- dannes det bobler som kan samle
seg i leddene og gi store smerter.
To menn har fått problemer
under dette dypdykket.
Martin har så vondt at en venn
prøver å massere bort smerten.
På overflaten er det tydelig
at Martin fortsatt sliter.
Ubehandlet kan dykkersyke føre
til permanente skader eller død.
Samtidig har også Michael
fått problemer.
To menn har kommet opp
med dykkersyke.
De gikk langt ned
for å få mer fisk.
Vi tar dem om bord
og behandler dem.
Forhåpentligvis går det bra.
Simon prøver å lindre symptomene
med båtens førstehjelpsutstyr.
Michael har fått oksygen i
et kvarter. Nå er det Martins tur.
Dette er den enkle behandlingen
vi kan gi dem for øyeblikket.
Oksygen, vann for væskebalansen,
holde dem varme.
De sier at symptomene avtar.
De ser ut til å ha det mye bedre
enn for en halvtime siden.
Oksygen reduserer nitrogeninnholdet
og lindrer smertene.
Men normalt har ikke fiskerne
engang dette enkle utstyret.
Det er ikke rart. Fiskere er
blant de lavest lønnede i landet.
De tjener rundt 25 USD
for en ukes arbeid.
Men for mange, som Joning og
familien hans, er det en livsstil.
Tre av sønnene mine er på båten,
pluss et barnebarn.
Jeg minner alltid sønnene mine
på å være forsiktige.
Eldstesønnen min måtte dykke
til 36 meter-
- i fire timer med kompressor.
Da han kom opp,
fikk han "luftlommer".
Sønnen hans fikk dykkersyke
og må nå bruke krykker.
Men det er ikke den eneste gangen
farene har rammet Jonings familie.
Den andre sønnen min ble lam
under et kompressordykk.
Han greide ikke å akseptere
at han var lam.
Han ville bli frisk.
Jeg prøvde å finne noen
som kunne gjøre ham bedre,-
- men jeg hadde ikke penger.
Etter nesten et år
uten at vi greide å finne hjelp,-
- ble han så deprimert
at han hengte seg.
Det var veldig leit å høre.
Det er forferdelig. Det er tragisk.
Etter en uke sammen med dykkerne-
- har Simon og Roger
fått et nært forhold til dem.
For å bedre forstå livsstilen deres
ville Simon oppleve-
- hvordan det er
å være kompressordykker.
Joning vil ta ham med
på et grunt dykk.
De får det til å se lett ut,-
- men mange har fått symptomer
på dykkersyke.
Jeg er litt urolig, faktisk.
Simon har drevet med flaskedykking
i 16 år og har 3000 dykk.
Men dette er dykking
på sitt mest primitive.
Det var ille det første minuttet.
Jeg var livredd, faktisk.
Det er brutalt.
Det tvinger luft ned i lungene.
Jeg trengte litt tid
på roe meg ned.
Så snart jeg fikk taket på det
og stolte på det, kunne jeg svømme.
Jeg mistet den et par ganger.
Jeg veivet med armene
for å prøve å finne den,-
- men Joning og de andre
passet godt på meg.
Jeg ville ikke gjort det
i en hel fangstøkt.
Det har oppstått et sterkt samhold
mellom dykkerne.
Teamet har fått dramatiske bilder,
og fiskerne drar fornøyde hjem-
- med en båtlast fisk å selge.
Livet er godt på båten,-
- spesielt om man kommer overens
med besetningen.
Og hvis man får en stor fangst,
blir alle glade.
Joning og de andre
er ferdige med enda en fisketur,-
- og alle kan dra hjem
til familiene sine i god behold.